![Határ Győző 1914—2006](/uploads/images/2006/12/952_phptzsyrs-imga3352.jpg)
Határ Győző 1914—2006
A Londonban elhunyt író építészmérnökként diplomázott a Műszaki Egyetemen, hatalmas terveket forgatott a fejében, de soha egyetlen épületére sem került tető sehol...
Határ Győző
1914—2006
Rendhagyó ember volt, nem lehetett semmilyen skatulyába beleszorítani. Gyomán született, a nyomdász apa és tanítónő anya egyetlen gyermeke kiskorában családjával Budapestre költözött, Határ Győző végigjárta az iskoláit, építészmérnökként diplomázott a Műszaki Egyetemen, hatalmas terveket forgatott a fejében, de soha egyetlen épületére sem került tető sehol. Államellenes összeesküvés vádjával 1943-ban leültették, részt vett a sátoraljaújhelyi börtönlázadásban, a nyugat felé telepített börtönből megszökött, és a háborús Budapesten bujkált. A felszabadulás után egy darabig az Astoriánál lakott, a Kiskörút és a Rákóczi út kereszteződésében lévő modern ház legfelső, teraszos lakásában, éppen a nagy óra alatt; mindig vetek oda egy pillantást, ha arra járok, és arra gondolok, hogy otthon van. Most már mindig is otthon lesz. A harmincas évek közepétől megírt tíz könyvet, ezek közül egy vékony versesfüzet, a Liturgikon és egy vaskos regény, a Heliáne a negyvenes évek vége felé meg is jelent. Vesztére. Indexre kerülve hamar meg kellett tanulnia, hogy az új rendszer jótéteményei neki nem szólnak: 1949-ben tiltott határátlépés kísérlete miatt aztán ismét letartóztatták, így megismerkedhetett a pár éve még hőn óhajtott rend börtöneivel is. Szabadulása után fordítani kezdett - fő műve, Lawrence Sterne Tristram Shandyje a magyar műfordítás-irodalom egyik felülmúlhatatlan csillaga lett, most már örökre abban az eredetileg zöld, utóbb sárgásszürke gerincű, csontossá szikkadt 1956-os Új Magyar Könyvkiadó-változatban. Elmúlt negyvenkét éves, amikor 1956 végén odahagyta szülőhazáját, ifjú feleségével, Prágai Piroskával idegen földön új életet kezdett, 1957 tavaszán Londonban telepedett le, és a BBC Magyar Osztályán, majd a Szabad Európa Rádióban vállalt munkát. Évtizedeken át az ő hangja, ez az éterben el-eltünedező, éneklő beszédhang jelentette a kortárs irodalom legkitartóbb nyugati fogadtatását.
Rendhagyó író volt, nem lehetett őt semmilyen skatulyába beleilleszteni, minden újabb megjelenő műve egy-egy tiltakozás volt az ilyen kísérletek ellen, miközben minden művében és minden műfajában - a verstől a regényen, a filozófiai traktátuson át a színpadi játékokig - ugyanazt a hatalmas, a magyar nyelv csodájára alapozott, zseniális Határ-textíliát szőtte egyre terebélyesebbre. Nem ismert kompromisszumot semmiben: a műveiért a kiadók nem tolongtak (itthon indexen volt még, vagy megint oda került), túl a hatvanon elkezdte hát kiadni önmagát. Az Aurora Könyvek vaskos darabjai a hetvenes évek vége óta hirdették, hogy Wimbledonban, a londoni kertvárosban, Hongriuscule-ban, "Kis-Magyarországban", ahogy házát vendége, Jean Rousselot egy ízben elnevezte, él egy fantasztikus magyar író. Kikötötte, hogy nem jön haza, amíg a művei idehaza otthonra nem találnak. Amíg ő nem volt, a levelei voltak, a könyvküldeményei, a telefonjai, a rádió-hangja. És aztán a nyolcvanas évek utolsó harmadában itthoni kiadóknál elkezdtek megjelenni pompás prózái, a Pepito és Pepita, az Éjszaka minden megnő, az Anibel (a modern magyar próza egy-egy klasszikus regényváltozata mindegyik), a verseskötete, a misztériumjátékainak a gyűjteménye, szép sorban a többi műve. 1988, Weöres Sándor temetése után, ahol ő mondta az egyik búcsúztatót, aztán már rendszeres hazalátogatónak számított, jött a barátai, az egykori Újholdasok meg a fiatalok közé, sokak, Ilia Mihály, Kabdebó Lóránt, Lakatos István, Domokos Mátyás, Pete György, mások segítségével, noha választott hazáját már nem cserélte vissza a régire. A hetvenötödik születésnapját Magyarországon ünnepelték meg, Budapesten, Pécsett, Szegeden, Debrecenben, Szombathelyen. Határ Győző hazatalált, és még több mint másfél évtizedig lehetett tanúja, hogy szívének kedves fő művei, a Heliáne, a Gólghelóghi, az Őrző Könyve, az Özön Közöny és a Köpönyeg sors itthon is egymás után napvilágot látnak.
Rendhagyó módon tartott ki az eredeti értékei mellett, és nem cserélte volna le ezeket semmiképp a tizenöt perces hírnévre. A szabadságvágya volt neki a legfontosabb, és ugyan nem egykönnyen, nem rezignáltan, nem konfliktusok nélkül, de végül beletörődött, hogy mire a műveivel hazatalált, Magyarországon megváltozott az irodalom helyzete. De rendíthetetlen maradt, jött minden hívásra, megjelent bárhol, ahol szívesen látták, és sok helyen látták őt szívesen. Kilencvenéves kora körül pontosan ugyanazok az irodalmi értékek vezérelték, mint annak idején a kísérlettel, az újjal, a modernnel, az avantgárddal kacérkodó fiatal embert. Olyan sokszor, olyan nyíltan, olyan szarkasztikusan beszélt a halálról, a saját haláláról is, hogy mindig úgy jutott eszembe, mint aki örök életű lesz. Ötvenévnyi házasság után tíz nappal követte az utolsó években nagybeteg, gyámolításra, ápolásra szoruló feleségét. A modern magyar irodalom egyik nagy korszaka zárul le most a halálával, mert egy nagy korszak egyik utolsó tanúja volt. De a játéknak, a kísérletnek, a szabálytalanságnak, a könnyedségnek, az iróniának az a szelleme, amit olyan senki máshoz nem hasonlíthatóan képviselt, a műveiben egészen biztosan örök életet fog élni.
Csuhai István
Nyomtatásban megjelent az Élet és Irodalom 2006/48. számában.
Határ Győző
addig nincs baj, amíg Korbantyú velünk van
vonulunk az épített világ meghódítására
Bubileon falai alatt a tanagrarablók megrohanják a karavánt és elrabolják a legkisebb, a leghűségesebb tanítványt, aki a Zöldturbános mellett tesz hitet és Érette, Korbancsóért, a mindközönséges megvallás mártíriumára készül
ki az? ki lehet az? csak nem lehetek én?
a kiszemeltet a tanagrarablók elhurcolják a Városba. Mindent megmutogatnak neki, büntetésül és kegyetlenül megjáratják
immár kegyetlenül megjártam, büntetésül felkészülök a halálra. Mártíromságomat most miért súlyosbítjátok azzal, hogy elengedtek?
a főember szól:
meg kell tagadnod hited megvallásának undokságát; meg kell követned az épített világot. Nem mentség, akár fel se hozzad, hogy mit sem tudtál vértanúságod undokságos voltáról
újfent kegyetlenül megjáratják velem. Fájdalmasan hátratekintek: tanagrarablók! Mivel tetézitek ?!
a főember szól:
a túszultartás súlyosbítása az elengedés. Szabadlábán a túsz. Három nap elég idő, hogy lejárd a lábodat térdig. Mivel fogod megengesztelni a toronyállogató ácsokat? megkövetni a toronyrakó kőmiveseket és kőtoronyfaragókat?
elszórakozhatnak rajtam mutatványos anatémázással, sérült-lélek csúnyálkodással, jettatore-jelek mutogatásával, Korbancsó színlelt haragjának fejemre-imádkozásával, aki az Orvhű, a Nagy, kitölthetik rajtam megkövezhetnékjüket - - -
*
egérfogóban egérutat venni. A lehetetlen beteljesülése. Földöntúli boldogság: elszenvedem mártíriumomat. Üldözetlenül futok; sikerül leráznom a sehol nem mutatkozó kopókat
túsz vagyok
tarka kupolák elaljasulása
majolika-mintázatos templomtetők gyalázatoskodása
terek tériszonya
zúg-berreg a homlokzatok vészcsengője, a homlokzati féloszlopkolonnádok félrevert harangja
kicselezem őket – de benne vagyok a pácban
...A szépalakú, széparányú Ólálkodó egyideje beárnyékolja életem, de meg nem állhatom, hogy oda ne hallgassak. A lány:
ha hozzádmennék édesfeleségül, feladnád-e mártíriumodat?
átadnám
ha átvenném: elvennél?
eladnálak
veled megyek
házasságunk rosszul indul, de majd csak kiforogja magát – szól a lány. Mire édesfeleség észbekapna, elvesztem őt a tömegben: ügyesen, cselesen, hamar- - -
(visszanéz?) (azért se) - - - hűvösen elabortálja nosztalgiámat
Metszett réz a táblájuk, előkelő a klientélájuk. Viszolyogva forgatják az agyongyűrött bankókat. Gyanakodva vizslatják motyómat, nem szenvedhetik bűzömet:
mi van abban?
a négy oszloprend és az épített világ Új Rendje, a Zöldturbános parancsolatja szerint
aki nektek Korbancsótok?
igen. Ő a mi korbantyúnk
...Három kidobóember, három dömhec toronytohonya. Felülről bömbítenek rám, csűdjükkel nekemrohannak. Ütés, állonvágás, ökölcsattanás, hanyattgurulás. Hanyattborul a világ. Hogy kidobtak, megsajnálnak
három kidobóember:
(1) suttyanj oda be, aláfele, a nyíláskizáró takarólógók közé, nem szégyen előkelőség seggevége lenni
(2) gazsulálj, látatlanba felségezd meg: hízelegd be magad valamelyik finom úr kimeneküIő alagútjába és ha seggevégévé fogad, már megfogtad a (lábközi) szerencsédet
(3) flccfalabodáré! elhordd a gatyapőcödet! lódulj, itt se vagy...
...Örvendez az én szívem, leráztam a lányt, leráztam a három toronytohonyát, le én, a kidobók háromságát. Nem kérdezi senki, nem kérdezek senkit. Hivatlan vendég: ahol-e. Ténten-ténfereg, süntön-sündörög, tüntön-tántorog. Tovatávolog az alagútalakú sötétben
*
elfelejtem fogvatartásomat, elengedéssel súlyosbítva; csatlakozom a karavánhoz. A középtevén Korbantyú, ő a legmagasabb, a Zöldturbános, az Orvhű, a Nagy, a Jó
zörögnek a körzők-vonalzók a koldustarisznyákban, elkunkorodnak a dervisbocskorok, vonulnak a kipróbált, orvhű szent akolitáriánusok. Ott seregelek velük: én is, nincs kétségem aziránt, hogy dervis és szent vagyok
nem hánytorgatom fel a tanagrarablókat, a túszultartást, akármilyen váratlanul szakadt a nyakamba a megugrás tőlük – fortélyos szerrel, a menekülés. Még sehol az Elvetemült, a Bűnös: BUBILEON a Nagy Parázna; de már ostromgyűrűbe fogjuk – szertartásosan odaképzeljük: a falai-alá-érkezést
a fegyverbarátság összeszokott melegével tárgyaljuk tevéjén mellettem kocogó harcostársammal Allah csodálatosságait:
mi a Legnagyobb a Nagyban? Mitől olyan Nagyonnagy a mi vezérünk, Korbantyú: az Irgalmas és Kilencvenkilenc Nevű hányadik csudálatossága benne az, ami oly odabilincselve-kápráztató? A Parancsolás, amely elől az oszloprendek megfutamodnak? Az Igézet Ereje, amelytől leborul és kupoláival Mekka felé bólogatva imádja Lerombolóját? A dervis Alázat, amellyel megjelenti, hogy Ő a Legkisebb – Ő az építődervisek Minoritája? Az Orvhűség, a Jóság, az Iszony-Viszony – Allah csudálatosságai közül amellyel idetündököl...?!
a karaván fegyelmezett, nincs semmi kavarodás. Amikor észreveszik a Próféta önkívületi rohamát, látnivaló, nem a prófétálós beszélőgörcs van rajta, nem a háromnapos váltóláz hidegrázása; hanem az Alázat nyavalyatörése. Eskórosan mihelyest lefordult, már kicsire húzza magát. Kis híja labdává rándul. Még oda se néztek, még észre se vették, hogy már csak kacsatojásnyi, már csak madártojásnyi – annyi se: hogy hová nem törpül, mivé nem zsugorodik... Ma már tudjuk, hogy turbánja alatt Ő maga nincs sehol.
Volt egyszer...?
Hol nem volt...?
azóta nyoma veszett. És Korbancsó nélkül, szent hittel szomjanhalni, odaveszni készen – céltalanul takarodik tova a karaván